There is no original. The quote is bogus, and Burke never said it. It is a pseudo-quote, and corresponds to real quotes in the same way that urban legends about the ghost hitch-hiker vanishing in the back of the car and alligators in the sewers correspond to true news stories.

This at least is my assertion, and I base it upon the following,

1) I cannot find a reference for the quote in my own Dictionary of Quotations, or in any of those consulted in my local city library, or at http://www.bartleby.com/100/, or in any other online Dictionary of Quotations I have consulted. …

3) If it were genuine, it would be easily traceable. For any quote this common, reference to an encyclopaedia, dictionary of quotations, or the internet will usually reveal the source quickly. Furthermore great quotes (and this is supposed to be one), come usually from great works, which are again readily accessible, and are often on the internet in machine readable form as E-texts. The few Burke E-texts I have downloaded do not contain the quote. Even if this quote were from a minor work (the corner of one of Burke’s laundry lists for example), its fame would make the containing work famous and we would be able to find it. The fact that none of the thousands of web pages that give the quote cite a source is, for me, conclusive evidence that it is an invention.

In our tradition, two of the classic discussions of pseudo-מאמרי חז”ל are by the prominent pre-war Polish Rav and communal leader רב אהרן לעווין1 and רב יוסף פאצאנאווסקי2. The former was asked about the common phrase

כל הרודף אחר הכבוד הכבוד בורח ממנו

the source of which the questioner was unable to find; he responded that indeed, there is no source for this phrasing, and that there are numerous other examples of this sort of thing:

המתחיל במצוה אומרים לו גמור

אין אורח מכניס אורח

מאן דיהיב חיי יהיב מזוני

אינש באינש פגע טורא בטורא לא פגע

סתם מקשן ע”ה

למה נקרא שמו חזיר שעתיד הקב”ה להחזירו לישראל

כל הכועס כאילו עובד עבודה זרה

שוטה אינו מרגיש

גם כל חלי וכל מכה אשר לא כתוב בספר התורה הזה וכו’ זה מיתת צדיקים

כבד את ד’ מהונך אל תקרא מהונך אלא מגרונך

עתידה ארץ ישראל שתתפשט בכל הארצות

כבדהו וחשדהו

דברים היוצאים מן הלב נכנסים אל הלב

While some of these (such as #1 and #2) are clearly just variations of legitimate statements of Hazal (or Ben Sira), many others (such as #4, #5, #7, #8 and #13) are claimed by ר’ לעווין to be utterly without a source.

ר’ פאצאנאווסקי cites the discussion of ר’ לעווין, and then gives his own (overlapping) list:

הרודף אחרי הכבוד הכבוד בורח ממנו

אחר כל קטטה חרטה

אין אומן בלא כלים

בעוד הברזל חם הלמו

די לחכימא ברמיזא

ויחכם מכל אדם אפילו מן השוטים

ההכרח לא ישובח ולא יגונה

טוב צפור א’ בידים, ממאה בשמים

יחס בקברות בבית צרות

כלי זיין לנצח מחרפו היא השתיקה

מאן דיהיב חיי יהיב מזוני

מי שיש לו מנה רוצה מאתים

מיום שחרב בית המקדש ניטל טעם בשר וניתן בעצמות

סכין מסוכן ביד חכם וכל שכן ביד שוטה

צרת רבים חצי נחמה

קבל האמת ממי שאמרו

המאבד עצמו לדעת אין לו חלק לעולם הבא

איזה כשרה בנשים העושות רצון בעלה

המתחיל במצוה אומרים לו גמור

אין אורח מכניס אורח

כל הכועס כעובד עבודה זרה

כבד את ד’ מהונך, אל תקרי מהונך אלא מגרונך

אזנים לכותל

העולם דומה לסולם זה עולה וזה יורד

יום ראשון אורח, שני טורח שלישי סורח

זהב זה הב ובלעדו אין אוהב

ממשה עד משה לא קם כמשה

למה נקרא שמו חזיר שעתיד הקב”ה להחזיר להתירו הראשון

The reader will of course have recognized the Hebrew versions of these well known English sayings:

While I am no expert in this area, I have always found R. Moshe Sober’s excellent מכלול המאמרים והפתגמים to be indispensable. ר’ פאצאנאווסקי mentions various other works in this field, including the encyclopedia ארח מישור of אלכסנדר דן יודקעוויטש, and I recently came across the interesting looking מדרש המליצה העברית – אמרי חכמה ואמרי אנשי by the Canadian folklorist Yehudah Leib Zlotnick (Avida). In our time, of course, the legenadary master of this field is Rav Shmuel Ashkenazi (see here and here).

A challenge for the reader: what is the earliest known source of the saying:

Nice find! But while משה זוכמיר claims that the first source is in Rav Nahman’s ספר המידות, he unfortunately doesn’t provide a precise location within that work, and moreover, as מרכא_כפולא notes, it is not even clear that he’s referring to the aphorism in question!