Olavi Kares (1903–1988) was one of the key figures in the Awakening Movement after the Second World War. He was also highly influential in church circles.
The purpose of this study is to clarify Olavi Kares’ transformation from pietist to humanist from 1945 to 1974. The key questions of this study can be divided into three categories, in other words, into causes and consequences of transformation. One could ask how Olavi Kares’ thinking changed during the period of the study, the causes of the transformations and their effects on Kares’ main background community, the Awakening Movement.
After the Second World War, it was expedient for Kares to be a pietistic theologian.
After being excluded from the appointment for the position of bishop of the Lapua diocese, Kares seemed to have realized that his pietistic Awakening Movement image would not open the doors for him to a bishopric office. For this reason, he began to create a new image. Kares began to shape an image of himself as an open-minded and culturally appreciative person.
Kares also strove to consciously change the Awakening Movement’s public image. After 1956 he began to depict the Awakening Movement, in a more visible manner than previously, as a movement that was characteristically nonjudgemental and open-minded. An explanatory motive for Kares’ actions was that the movement’s perceived nationalistic and right-wing image, which was still attractive after the Second World War, no longer enjoyed the same level of popularity, as in previous decades, in the changed Finnish society beginning from the mid-1950s. Kares himself had contributed to the preservation of the Awakening Movement’s nationalistic and pietistic public image from the 1940s into the beginning of the next decade. However, after the bishopric appointment in the diocese of Lapua, Kares realized that the public image of the Awakening Movement had become politically incorrect.
Kares’ transformation from pietist to humanist appeared to cause mostly positive consequences for himself during the end of the 1950s to the beginning of the next decade. Kares’ position in the church hierarchy was strengthened. He was considered to be an intellectually and spiritually open-minded theologian. Due to Kares' actions, the Awakening Movement was seen to be moving in a positive direction. A revivalist movement, that was earlier seen as” gloomy” and ”judgemental”, was considered to have become more open-minded and humane.
During the 1960s and especially at the end of the decade in question, Kares’ transformation from pietist to humanist also awakened increasing criticism. Kares the humanist became embroiled in conflict with the nascent Fifth Revivalist Movement. Beginning at the end of the 1960’s, he acquired the image of being a critic of youth radicalism, in addition to his humanist image. The probable reason for Kares’ transformation from reformer to an opponent of radicalism during the end of the 1960s was due to the positive attitude held by youth radicals towards communism and the Soviet Union.Olavi Kares (1903–1988) oli yksi toisen maailmansodan jälkeisen ajan keskeisimmistä herännäisvaikuttajista. Hän oli myös merkittävä kirkollinen vaikuttaja.
Tutkimukseni lähtökohta on, että Kareksessa tapahtui aatteellinen ja uskonnollis-teologinen muutos. Selvitän, miten hänen ajattelunsa muuttui, mistä muutokset johtuvat ja mitä vaikutuksia tällä muutoksella oli.
Toisen maailmansodan jälkeen Kareksen teologinen, uskonnollinen ja kirkkopoliittinen profiili oli pietistinen. Lapuan piispannimityksessä tapahtuneen syrjäyttämisensä jälkeen Kares näyttää tiedostaneen, että hänen körttipietistin imagonsa ei avaa hänelle ovea piispan virkaan. Tästä syystä hän alkoi rakentaa uudenlaista imagoa. Kares alkoi muovata itsestään mielikuvaa avarakatseisena ja kulttuurimyönteisenä henkilönä. Kares pyrki tietoisesti muuttamaan myös herännäisyyden julkisuuskuvaa. Hän alkoi aiempaa näkyvämmin kuvata herännäisyyttä liikkeenä, jolle oli ominaista tuomitsemattomuus ja avarakatseisuus. Kareksen toiminnan selittävänä motiivina oli se, että nationalistiseksi ja oikeistolaiseksi mielletyn liikkeen imago, joka vielä toisen maailmansodan jälkeen oli ollut vetovoimainen, ei enää 1950-luvun puolenvälin muuttuneessa suomalaisessa yhteiskunnassa ollut niin suosittu kuin aiempina vuosikymmeninä.
Kareksen muutos pietististä humanistiksi näytti herättävän hänen itsensä kannalta pääosin myönteisiä seurauksia 1950-luvun loppupuolella sekä seuraavan vuosikymmen alussa. Kareksen asema kirkollisessa hierarkiassa vahvistui. Häntä pidettiin henkisesti ja hengellisesti avarakatseisena teologina. Kareksen toiminnan myötä myös herännäisyyden nähtiin muuttuneen myönteiseen suuntaan. Herätysliikkeen, joka aiemmin oli nähty ”synkkänä ja tuomitsevana”, koettiin muuttuneen avarammaksi ja humaanimmaksi.
1960-luvulla ja erityisesti kyseisen vuosikymmenen jälkipuoliskolla Kareksen muutos pietististä humanistiksi herätti myös lisääntyvää kritiikkiä. Humanisti-Kares joutui ristiriitoihin muodostuvan uuspietistisen liikkeen kanssa. 1960-luvun loppupuolelta lähtien Kareksen humanisti-imagon rinnalle tuli myös nuorisoradikaalien kriitikon imago. Todennäköinen syy Kareksen muuttumisesta uudistajasta radikalismin vastustajaksi, oli se, että 1960-luvun loppupuolen nuorisoradikalismiin liittyi myönteinen suhtautuminen kommunismiin ja Neuvostoliittoon.
Antikommunistinen asennoituminen, jonka Kares oli isänsä vaikutuksesta omaksunut jo nuorena, vaikutti keskeisesti hänen toimintaansa läpi koko tutkittavan ajanjakson.

Subject:

Rights:

This publication is copyrighted. You may download, display and print it for Your own personal use. Commercial use is prohibited.